Noul roman, "Cocteil în cranii mici" (Piteşti, Editura Paralela 45, 2011) schimbă oarecum planurile. Scena se lărgeşte considerabil, ne aflăm într-un mediu cu mult mai select, printre judecători şi avocaţi, procurori, cadre universitare de toate gradele, ziarişti cu ifose şi scriitori famelici. Galeria acestor personaje trebuie numaidecât completată cu diverse exemplare feminine, de la justiţiare însetate de funcţii, la turiste dubioase îndrăgostite de România, trecând însă obligatoriu prin bolgia damelor fatale, care exercită asupra bărbaţilor o forţă de atracţie în acelaşi timp diabolică şi destructivă.
![](/img/uploads/Cocteil(3).jpg)
Dacă în "Faima de dincolo" votca se transformase într-un personaj omniprezent, menit să facă suportabilă o realitate crudă, în "Cocteil în cranii mici" putem vorbi de obsesia eroticului, împinsă până la descompunerea morală a personalităţii. Tensiunile instinctuale extrem de puternice afectează iremediabil fibra oricăror sentimente oneste, împingând mereu materia narativă către zona licenţioasă a exprimărilor fără perdea. Erotismul roade conştiinţe, devenind, cum spuneam, obsesiv. Poate cel mai prezent dintre personaje, cu rol de liant în întregul eşafodaj de acţiuni sociale sau spirituale. Practic nu există în roman măcar un singur nume care să fie ferit de implicaţiile amoroase ale edificiului epic.
Chiar şi al treilea personaj al cărţii, tânărul universitar Cosmin Anca, având alura unui intelectual promiţător, se lasă sedus de malefica Delia. Efigii bine conturate, purtătoare de clare simboluri, cum ar fi versatilitatea, cultivarea relaţiilor suspuse, pragmatismul de tip machiavelic, sunt senatorul Mancaş şi preşedintele judecătoriei, Găinuşă. O lume în vizibilă descompunere morală, în care scara autentică de valori este sfidată la tot pasul. Iar respectul pentru lege, clamat demagogic, rămâne doar sperietoarea celor slabi.
Exista în proza de până la acest roman o tuşă suculentă de umor. Acum umorul îmbracă forma expresiei tranşante, cel mult ironice, cum stă bine unui adevărat rechizitoriu, pentru că de fapt romanul radiografiază nemilos o societate bolnavă, în care nu triumful binelui contează, ci supravieţuirea cât mai confortabilă.
Constantin Arcu nu este doar un prozator inspirat ci şi un abil analist al firidelor întunecate ale sufletului, veşnic scindat între capcana telurică şi aspiraţiile elevate. Posedă o ştiinţă a construcţiilor ample, cu permutări şi schimbări de situaţie spectaculoase. Lejeritatea naratorului este magistrală. Dar lectorul simte că se află în faţa unor puneri în scenă extrem de elaborate, că tensiunea textului este lăsată să se dezvolte prin acumulări, până la paroxism. Nu lipsesc inserţiile de realism fantastic, venind pe filieră latino-americană. Prozatorul pare a fi el însuşi un sceptic, pentru că, ridicând vălul, ne arată o lume plină de protagonişti vulnerabili, dincolo de arsenalul lor în care se amestecă perfidia, minciuna, fatalitatea, mizeria etică şi eterna vocaţie a compromisului. Toate acestea făcând posibilă existenţa unei reţele temeinic organizate, în care interlopii şi infractorii comunică armonios cu "organele" îndrituite să-i pedepsească.
"Cocteil în cranii mici" este un roman viu, cu o cursivitate debordantă, şi o temerară incizie în corpul unei realităţi suferinde, operaţie înfăptuită de un maestru al stilului, plin de vervă şi aplomb.
(VICTOR TEIŞANU)